A KORÁBBI ÉVEKBŐL
A nevem Sherlock Holmes, a cím pedig: 221b, Baker Street.
'Napot!
Na igen.
Mindig ilyen.
Rossz napod volt?
Még csak egy napja, hogy összeköltöztek, és már együtt is nyomoznak.
Nézzenek oda, hogy örül. Ezt nem illik!
Kit érdekel, mi illik? A játék, Mrs. Hudson, elkezdődött!
Ne alkosson hősöket, John! Hősök nem léteznek. De ha mégis, én nem tartoznék közéjük.
Ki fogom égetni a szívedet!
Oké, így jó lesz.
- Visel alsót? - Nem.
Azt akarom, hogy így emlékezzen rám. A nő, aki megverte.
De sosem volt igazi szörnyeteg.
- Sherlock? - Itt vagyunk végre.
- Ég önnel, John. - Sherlock! "Ezek egy nap megölnek"
Te szemét!
A hajsza izgalma, ahogy a vér lüktet az ereiben,
csak mi ketten, a világgal szemben.
Várjon!
Ezt azért nem ártana megbeszélnünk.
Kértem öntől még egy csodát...
- Azt, hogy ne legyen halott. - Hallottam.
Kuss legyen! Ön nem egy "rejtély oldó", sosem volt az.
Csak egy primadonna!
Most itt van egy ember, aki meg fog halni.
A játék elkezdődött, oldja meg!
Ő a zsarolók Napóleonja.
Esélye sincs rá, hogy most hős legyen, Mr. Holmes.
Én egy jól funkcionáló szociopata vagyok!
Nincs az a börtön, ahova bezárhatnánk Sherlockot anélkül,
hogy naponta ne törjön ki lázadás.
Az alternatívához azonban, az ön beleegyezésére van szükség.
A legszebb idők emlékére, John.
Hiányoztam?
Hogy lehet...?
- Milyen a száműzetés? - Alig négy perce jöttem el.
Nos, remélem megtanultad a leckét.
Kinek van rám szüksége?
Hiányoztam?
Angliának.
EGY ALTERNATÍV KORBAN
"Az Afgán háború sokaknak kitüntetéseket és előlépteteséket hozott.
De nekem, csak szerencsétlenséget és fájdalmat."
Jól van, százados?
"Jövőkép nélkül, és végérvényesen megromlott egészséggel
tértem vissza Angliába.
A körülmények úgy hozták, hogy Londonba sodródtam.
Ebbe a bűzlő pöcegödörbe, ami összegyűjti a birodalom
összes naplopóját és gazfickóját."
Watson!
Stamford.
Emlékszik?
Együtt voltunk a Barts-ban.
Igen, természetesen. Stamford.
Te jó ég! Merre járt?
Olyan vékony, mint egy hurkapálca!
Én visszatértem. Sokan nem voltak ilyen szerencsések.
És most?
Szálláshelyre van szükségem.
Valami rendes helyen, nem túl drágán. Nem egyszerű.
Tudja, maga a második ember ma, aki ezt említi nekem.
Igen? Ki volt az első?
Istenem.
Ez egy kísérlet, elméletileg.
A holttestek püfölése, hogy megállapítsuk, a halál után
kialakulhatnak-e még zúzódások?
Van ennek orvosi vonatkozása?
Nem hinném.
Szerintem sincs. Nos, hol van hát ez a barátja?
Elnézést!
Remélem nem zavarunk.
Afganisztánban volt, amint látom.
Dr. Watson, Mr. Sherlock...
Kiváló reflexek! Megteszi.
Hogy mondja?
Kinéztem egy lakást a Regen's Park-nál, ketten kivehetjük.
Lakás? Ki mondott bármit is a lakásról?
Én. Említettem ma reggel, hogy bérlőtársat keresek.
És most, ebéd után felbukkan egy volt katona társaságában,
akinek mind a lebarnulása, mind a sérülése azt sugallja,
hogy Afganisztánban járt, és nem jószántából jött haza.
Elkerülhetetlen volt a következtetés. Majd holnap este megbeszéljük a részleteket.
Most, ha megbocsátanak.
Vár rám egy akasztás Wandsworth-ban, és nem akarom, hogy nélkülem kezdjék.
- Akasztás? - Szakmai érdeklődés.
Egyébként hegedűlök és pipázom, gondolom ez nem okoz gondot.
- Nem... Vagyis... - És ön láthatóan nem szokta befejezni
a saját mondatait. Remekül megleszünk.
Holnap este 7-kor.
Ja, és a nevem Sherlock Holmes,
a cím pedig 221b, Baker Street.
Igen... Mindig ilyen volt.
SHERLOCK A FÖRTELMES MENYASSZONY
Fordította: Classy
Sync & Correct: Totya facebook.com/feliratok
Újság! Újság!
- Hogy áll a "Kék Karbunkulus"? - Roppant népszerű, Dr. Watson.
Jövő hónapban lesz már rendes "gyilkosságos" is?
Majd megbeszélem a... bűnözőkkel.
Ha megtenné...
Ő az? Ő is itt van?
Nincs.
Nem, egyáltalán nincs. Szép napot.
Boldog karácsonyt, Mr. Holmes!
Mr. Holmes!
Örülnék, ha szólna előre, hogy mikor érkezik haza.
Soha sem tudhatom, Mrs. Hudson.
Ez a gond a megcsonkított vidéki földbirtokosokkal.
Híresen nehéz velük tervezni.
- Mi van ebben? - Hagyjuk inkább.
Köszönöm.
Elfogta a gyilkost, Mr. Holmes?
A gyilkost elfogtuk, a lábait még keressük. Kiegyezhetünk döntetlenben.
Láttam, újabb történetet publikált, Dr. Watson.
Igen, tetszett?
Nem.
Miért is?
- Sosem tetszenek. - Miért nem?
Nos, sosem mondok bennük semmit.
Maga szerint én csak felvezetem az embereket a lépcsőn,
meg reggelit készítek maguknak.
Nos, a történetekben valójából, ennyi a funkciója.
A mim?
- Ne érezze magát kipécézve Mrs. Hudson. Én alig szerepeltem a kutyásban. - A "kutyásban?"
A főbérlőjük vagyok, nem egy mellékszereplő.
Mármint a "Sátán kutyája"-ra gondol?
A szobákat meg annyira ütött-kopottnak ábrázolja.
Arról a rajzolóm tehet. Teljesen befolyásolhatatlan.
Bajuszt kellett növesztenem, csak hogy az emberek megismerjenek.
"Az évek során, az én kiváltságom volt, hogy megörökítsem
nagyszerű barátom, Mr. Sherlock Holmes kalandjait.
Időnként nehéz volt kiválasztani,
hogy melyik eseteket osszam meg olvasóimmal.
Némelyikük túl kényes ügy volt,
míg mások, túl frissen éltek az emlékezetben.
De a számos kalandunk közül, egyik sem tette annyira próbára
mind mentálisan, mind fizikailag a barátomat, mint..."
A FÖRTELMES MENYASSZONY
Mrs Hudson! Egy nő van a nappalimban!
Miért bosszant?
Ügyfél. Mondtam, hogy nincsenek itthon. Ragaszkodott hozzá, hogy megvárja.
Szeretne... leülni?
Nem kérdezte, hogy mit akar?
Kérdezze meg maga!
Miért nem maga?
Hogy tehetném? Ha egyszer egyáltalán nem is "beszélek".
Az istenért, adjon neki pár sort.
Legközelebb éhen halaszt minket!
Jó napot. Sherlock Holmes vagyok. Ez itt a barátom és kollégám, Dr. Watson.
- Nyugodtan beszélhet előtte, sosem érti. - Holmes!
De először is, engedjen meg néhány apró megfigyelést.
Huncut humora van,
amit épp egy személyes fájdalom enyhítésére használ.
Nem rég ment feleségül egy látszólag kedves férfihoz,
aki most hanyagolja önt,
egy kellemetlen, és kérdéses erkölcsű személy miatt.
Utolsó probálkozásaként, hogy hozzánk fordult,
annak reményében, hogy még megbékélhetnek.
Istenemre, Holmes!
Mindez teljesen egyértelmű, a parfümje alapján.
A parfümje?
Igen. A parfümje, ami számomra rávilágít tényekre, míg önre csak bajt hoz.
Azaz?
Mert én felismertem, ön pedig nem.
- Mary! - John.
Mi az istenért adta ki magát ügyfélnek?
Mert nem tudtam mást kitalálni, hogy láthassam a férjemet... Ugye férjem?
Ez egy nemzetközi jelentőségű ügy volt.
- Egy vidéki földesurat öltek meg. - Akkor is, sürgős volt.
Nem az a gond, hogy elmegy drágám, hanem,
- hogy engem hátra hagy. - Mit tehetne ön ott?
Mit tesz maga, azon kívül, hogy jegyzeteket készít, és időnként jól meglepődik?
Elég!
Áll a díszlet. A függöny felment.
Kezdődhet...
Mi kezdődhet?
Néha, hogy egy ügyet megoldjunk, először egy másikat kell.
- Új ügye van? - Egy régi. Egy nagyon régi.
Mélyre kell leásnom.
Mélyen? Hova?
Önmagamba...
Lestrade! Ne álljon tovább az ajtó mögött, jöjjön be!
Honnan tudta, hogy én vagyok?
A szabályos léptei elárulták.
Könnyebbek, mint Jones-é, nehezebbek, mint Gregson-é.
Én csak feljöttem... Mrs. Hudson nem mondott semmit.
Attól tartok, irodalmat kritizál,
szatírával.
Ez egy aggasztó vonása a modern főbérlőnek.
Mi hozza ide? Nincs is szolgálatban.
- Honnan tudja, hogy szabadnapos vagyok? - Mióta megérkezett, mondatai 40%-át
a whisky-s üvegemnek címezte.
Watson, adja meg a felügyelőnek, amit annyira akar.
Nos, Lestrade... Mit tehetünk önért?
Nem hivatalos ügyben járok, csak gondoltam felugrom.
Baráti látogatás?
Igen, természetesen. Csak hogy átadjam ünnepi jókívánságaimat.
- Boldog Karácsonyt! - Boldog Karácsonyt!...
Hál' istennek, ezen túl vagyunk.
Felügyelő, milyen furcsa eset hozta hozzám,
amivel szégyell előhozakodni?
Ki mondta, hogy bármi történt?
Maga. Minden eszközzel, kivéve szóval.
Áh, áh, áh, Holmes, félre olvasta a jeleket.
Akkor javítson ki, doktor!
Nem akarta az italt, szüksége volt rá.
Nem szégyenli, hanem fél.
A krónikásom tanul. Lám, milyen hamar felnőnek...
Watson, állítsa helyre a Scotland Yard bátorságát.
Nyomozó, üljön le.
Nem, nem. Igazán félek.
A félelem tudás, a veszéllyel szemben.
Nem kell szégyelni.
Köszönöm.
Akkor az elejéről.
Maga!
Ne, kérem!
Maga?
Pillanat.
Ez mikor történt?
Tegnap reggel.
A menyasszony arcát milyennek írták le?
"Sápadt, mint a halál. Ajka, mint a vér."
Költői, vagy valóságos?
Sokan azt mondanák, a kettő ugyanaz.
Igen, az idióták. Szóval? Költészet, vagy valóság?
Magam is láttam az arcát. Utána.
Miután?
Maga?
Vagy én?
Na de Lestrade! Egy nő nyilvánosan fejbe lövi magát,
és magának segítség kell, hogy mi is történt?
Úgy érzem, a Scotland Yard már mélyebbre nem süllyedhet.
Nem ezért vagyok itt.
- Sejtettem. - Hogy hivták? Az arát?
Emelia Ricoletti. Tegnap volt a házassági évfordulójuk.
Természetesen kihívták a rendőrséget.
És a hullaházba szállították a testet.
Szokásos eljárás. Miért mondja el azt is, ami nyilvánvaló?
Amiatt, ami utána történt.
Limehouse. Alig néhány órával később.
Thomas Ricoletti. Emelia Ricoletti férje.
Feltehetően úton a hullaházba, hogy azonosítsa őt.
Mint kiderült, nem kellett fáradnia.
"Ne felejts el engem."
"Emlékezz a leányra."
Ki maga?
"A molnár lányra."
Miért teszi ezt? Árulja el, ki maga?
Felismeri a dalt, kedvesem?
Az esküvőnkön énekeltem.
Emelia?
Ma... maga halott. Nem lehet itt, meghalt.
Talán nem vagyok szép, Thomas?
Olyan szép, mint amikor összeházasodtunk?
Ki...
Mi folyik itt?
Minek látszik, barátocskám?
Ennek a házasságnak lőttek.
"Míg a halál el nem választ". Kétszeresen, ebben az esetben.
Rendkívüli.
Képtelenség.
Remek.
Öngyilkosság, mint egy utcaszínház, gyilkoló halott. Lestrade, elkényeztet.
- Watson, vegye a kalapját és a kabátját. - Hova megyünk? - A hullaházba.
Nincs vesztegetni való időnk. Bár ezt ritkán mondhatjuk a hullaházra.
És én csak üljek itt?
Nem drágám. Később éhesek leszünk.
Holmes, csak igy? Tweed zakóban jön a hullaházba?
A muszáj nagyúr, amikor az ördög diktál, Watson.
Asszonyom.
Része vagyok egy mozgalomnak, tudja...
Mozgalom?
"Szavazatot a nőknek!"
És ön ellenzi, vagy támogatja?
Kifelé!
Megint elmentek, ugye?
Nem is értem, milyen életet élnek ezek az urak.
Ó igen, ezek az urak.
Ne is törödjön vele...
Majd' elfelejtettem, ez magának jött.
HALADÉKTALANUL
Mrs. Hudson, mondja meg a férjemnek, hogy későn érek haza.
Sürgős dolgom akadt.
Minden rendben?
Igen. Tudja, csak egy barátomnak szüksége van rám.
Miféle barátja, kedvesem?
Anglia.
Nos, ez nem túl pontos.
Ki van szolgálatban?
Tudja, hogy ki.
Mindig ő.
Melyik bolond műve ez?
Mindenki biztonságáért.
Ez a nő halott. A fél feje hiányzik.
Nem jelent fenyegetést.
Mondja ezt a férjének. Ott van az egyik lepel alatt.
Bármi is történt a Limehouse-ban tegnap éjjel, úgy gondolom,
biztosan állíthatjuk, hogy nem egy halott asszony tette.
Különösebb dolgok is történtek már.
Mármint?
Furcsa dolgok.
Úgy beszél, mint egy gyerek.
Ez nyílván egy férfi műve. Hol van?
Holmes.
Hooper.
Menjen vissza dolgozni.
Jött, hogy elkápráztasson minket a bűvésztrükkjeivel, gondolom.
Szeretné bármire felhívni a figyelmemet?
Nincs semmi, Mr. Holmes.
Akár máris mehet.
Dr. Hooper, én kértem Mr. Holmes-t, hogy jöjjön ide. Segítsen neki.
Ez parancs.
Két "említésre érdemes" dolog van,
ahogy mindig mondja, Dr. Watson történeteiben.
Én ezt sosem mondtam.
De igen, igazából elég sokszor.
Először is: ez itt biztosan Emelia Ricoletti.
Többen is azonosították.
Kétség kívül ő az.
Akkor ki volt a Limehouse-nál tegnap éjjel?
Az is Emelia Ricoletti volt.
Nem lehetett. Halott volt, hisz' itt volt.
Biztosan azonosította a férje, mielőtt meghalt.
Nem volt oka hazudni, és nem-igen tévedhetett.
A kocsis is felismerte, kétség kívül ő volt az.
De nem lehetett egyszerre két helyen.
Nem Watson, még a nem rég elhunytak sem tartózkodhatnak egyszerre két helyen.
Holmes!
- Lehettek ikrek? - Nem.
- Miért nem? - Mert sosem ikrek.
Emelia-nak nem volt ikertestvére, sem nővére.
Csak egy bátyja, aki 4 éve meghalt.
Talán eltitkolt iker volt.
Hogy mi?
Eltitkolt iker.
Igen? Tudja,
egy iker, akiről senki sem tud.
Ezt az egészet előre eltervezhették.
A fogantatásuktól kezdve? Milyen előrelátó.
- Sosem ikrek, Watson! - Akkor mi a maga elmélete?
Ami ennél fontosabb, mi is az ön baja?
- Én... Nem értem. - Miért volt olyan rémült?
Egyelőre semmi sem indokolta a whisky-m letámadását,
és miért engedte meg, hogy bilincsbe verjenek egy halott nőt?
Ó igen, ez volna a másik említésre érdemes dolog.
Vérnyom az ujján.
Ez akárhogy odakerülhetett.
Valójában csak az a gond,
hogy korábban nem volt ott.
És ez sem.
Maga!
Maga?
Holmes?
Pisztoly a szájban. Golyó az agyba.
A koponya hátulja elszáll.
Hogy élheti túl ezt egy férfi?
Mármint egy nő.
Tessék?
Nem férfi, nő.
Igen, igen persze.
Köszönöm mindannyiuknak, az izgalmas ügyet.
Majd táviratozom, amikor megoldottam. Watson!
Egyértelműen a lövés volt a halál oka,
de az is egyértelmű, hogy TBC-s volt.
Érdemes lenne felboncolni.
Minden információra szükségünk van.
Milyen éleslátó, amikor apuci nincs itt.
Van, amiben éleslátó vagyok, ahogy Holmes pedig vak időnként.
Valóban?
Igen, valóban.
Lenyűgöző, hogy mire kényszerül valaki, hogy előre jusson a férfiak világában.
Mire gondol?
Vissza dolgozni!
Nos, Holmes? Biztosan van valami elképzelése.
Még nincs. Ezek túl mély vizek, Watson. Túl mély vizek.
És talán még ennél is mélyebbre kell mennem.
"Pár hónappal később vettük fel újra,
ezen különös eset szálait.
Mégpedig egészen váratlan körülmények között."
Most már öten vannak, mind ugyanúgy.
Csend kérem, ez mindennél fontosabb.
- Mi? - Az ekliptika ferdülése. Meg kell értenem.
Ekliptika? Az mi?
Nem tudom, még csak most próbálom megérteni.
Azt hittem, maga mindent tud.
Természetesen nem. Az az elmém elpazarlása lenne. Specializálok.
- És miért ilyen fontos ez? - Miért ilyen fontos 5 unalmas gyilkosság?
Nem unalmasak. Öt férfi meghalt, megölték őket a saját otthonukban. A földön rizs,
mint egy esküvőn, és a szó a falon vérrel írva: "Maga".
Ő az! Az Ara! Valahogy ismét feltámadt.
- Megoldva. - Nem oldhatta meg!
Természetesen megoldottam, hiszen egyértelmű.
A rejtélyes Mrs. Ricoletti, a síron túli gyilkos esetéről,
mindenfelét összefirkáltak a lapok.
Az emberek most a saját kis unalmas gyilkosságaikat, egy szellem
művének álcázzák, hogy megtévesszék a végtelenül ostoba Scotland Yard-ot.
Parancsoljon, megoldva.
Ugorjon be még Mrs. Hudson-hoz, szereti ha bevonják.
Biztos benne?
Igen. Menjen! Watson! Kész vagyok.
Vegye a kalapját és a kalucsniját, fontos találkozónk van.
Dr. Watson nem költözött ki néhány hónapja?
De, valóban.
Akkor kihez beszéltem én azóta is?
Nos, a lehetetlenül ostoba Scotland Yard nevében kijelenthetem,
hogy az a szék határozottan üres.
Igen, valóban. Meglepően jól működött.
Azt hiszem, fejlődött.
Hol volt?
Elnézést, uram, le vagyok maradva ma reggel.
Képtelen rá, hogy megfőzzön egy tojást?
A tűz szinte sosem ég, mindent por fed,
és kis híján tönkre tette a csizmámat, amikor a sarat kaparta le róla.
Ha nem a feleségem dolga lenne, hogy foglalkozzon
a személyzettel, magam beszélnék magával.
Hol a feleségem?
Bocsásson meg uram, de az asszonyom elment.
- Elment? Ilyen korán? - Igen, uram. Nem is tudta, uram?
Hova ment? Sosincs itthon mostanában.
Akárcsak ön... uram.
Tessék?
Csak... észre vettem, uram.
Nos, elég. Senki sem kérte, hogy bármit észre vegyen.
Bocsánat, uram, csak úgy értem, szinte sosincsenek itthon egyszerre, uram.
Veszélyesen közel van a tiszteletlenséghez.
Majd beszélek a feleségemmel, hogy beszéljen magával.
Az jó lesz, uram. És mikor találkozik vele?
Na ide hallgasson!
Majd' elfelejtettem, uram. Távirata jött.
Elfelejtette?
- Csak majdnem. - Mit csinált egész reggel?
A legújabb írását olvastam a Strand-ben, uram.
És tetszett?
Engem miért nem említ egyszer sem, uram?
Na menjen.
JÖJJÖN AZONNAL, AHOGY LEHETSÉGES
HA ALKALMATLAN... MINDEGY, AKKOR IS JÖJJÖN!
- A minek a mije? - Az ekliptika ferdülése.
"AZONNAL" azt írta. Azt hittem fontos.
Az is.
A Föld egyenlítőjének hajlása,
az égi egyenlítőhöz képest.
Utána járt a dolgoknak?
- Miért tettem volna? - Hogy okosnak tűnjön.
- Okos vagyok. - Aha, látom.
Mit lát?
Úgy látom, hogy egy még okosabbhoz tartunk éppen.
Hallgasson.
TELJES CSENDET
Cssss...
Jó reggelt, Wilder.
A bátyám itt van ?
Természetesen, uram. Éppen reggelizik.
A vendégszobában?
Igen, uram.
Az úriember velem van.
Igen. Természetessen. Dr. Watson.
Tetszett "A kék karbunkulus", uram.
Köszönöm. Nagyon... boldog vagyok... hogy tetszett.
Ön nagyon csúnya.
Már elnézést?
Mint mondjuk "A kék halárus" Nagyon csúnya.
Örülök, hogy kedvelte a burgonyát is.
Igen. Nekünk dolgoznunk kell, Watson. Túl sok időt töltött a táncórákkal.
Elnézést, mi?
Bárkinek, aki az embereket akarja tanulmányozni, ez a tökéletes hely.
Neked, hiszen egyre növekvő hátsód végleg ideragadt.
- Jó reggelt, bátyám. - Sherlock. Dr. Watson.
Jól néz ki, uram.
Igazán? Számomra inkább kicsit soknak tűnök.
Most, hogy mondja, ez a szintű fogyasztás
hihetetlenül káros az egészségére.
- A szíve... - Amiatt nem kell aggódni, Watson. - Nem?
Csak kongó űr van eme szerve helyén.
- Ez családi vonás. - Nem kritizálunk.
Ha így folytatja uram, legfeljebb öt évet adok magának.
Öt? Mi háromra gondoltunk. Ugye, Sherlock?
Én továbbra is a négy felé hajlok.
Mint mindig, nézel, de nem látsz.
Látod az elszíneződést a szemem fehérjében,
a cornea körül látható zsírkarikát?
Igen, igazad van. 3 év, 4 hónap, 11 napra változtatom a fogadást.
Fogadás?
Megértem a rosszallását, Watson.
De ő versengeni akar, így lehetősége van rá, hogy korábban meghaljon.
- Ezt a kockázatot vállalnunk kell. - A saját életét kockáztatja?
Miért ne? Sokkal izgalmasabb, mint másokét kockáztatni.
Három év, legfeljebb. Ha megeszed azt a szilvás pudingot!
Legyen.
Azt hittem, felkeresel a napokban, a Manor House-üggyel kapcsolatban.
Azt hittem, kifogott rajtad.
Nem. Megoldottam.
- Adams volt, nyílván. - Igen, Adams volt.
Gyilkos féltékenység. Írt egy cikket a Királyi Csillagászati Társaságnak
az ekliptika ferdüléséről.
- Majd olvasott egy másikat, egy jobbat. - Tudom, olvastam.
Megértetted?
Igen, természetesen értettem, nagyon egyszerű volt.
Nem. Azt a gyilkos féltékenységet, megértetted?
Nem egyszerű egy nagy elmének megérteni egy még nagyobbat.
Csak azért hivattál, hogy megalázzál?
Igen.
Természetesen nem, de messze ez a nagyobbik öröm.
Akkor elmagyaráznád, hogy pontosan miért is hivattál?
Mindennapi életünket egy láthatatlan ellenség fenyegeti.
Ezek minden nap közöttünk járnak.
Ez az ellenség agyafúrt, láthatatlan, és megállíthatatlan.
Szocialisták?
Nem a szocialisták, doktor.
- Anarchisták? - Nem.
A franciák? A szüfrazsettek?
Van olyan ismertebb csoportosulás, akik miatt maga nem aggódik?
Dr. Watson végtelenül éber. Fejtsd ki.
Nem, nyomozd ki.
Ez nekem egy elméletem, szükségem van rád, hogy megerősítsd.
Adok neked egy ügyet.
- A skótok? - A skótok?
Hallott az új elméletről, ami az úgy nevezett
paranoia jelenségével foglalkozik.
Ez Szerbnek hangzik.
Egy nő fog keresni. Lady Carmichael.
Azt akarom, hogy vállald el az ügyét.
De ezt az ellenséget hogy győzzük le,
ha nem mond róluk semmit?
Nem győzzük le őket. Veszítenünk kell.
Miért?
Mert nekik van igazuk. És mi tévedünk.
Lady Carmichael ügye, mi az?
Nyugodj meg, vannak említésre érdemes dolgok.
- Én tényleg sosem mondom ezt. - De, tényleg mondja.
És már meg is oldottad, gondolom.
Csak fejben. Szükségem van rád a lábmunkához.
Miért nem mondja el nekünk a saját megoldását?
Mi lenne abban a sport?
Megteszed, Sherlock?
Elsőrendű figyelemelterelést ígérek.
Egy feltétellel. Egyél még egy szilva pudingot.
Már jön is egy.
2 év, 11 hónap és 4 nap.
Kezd izgalmas lenni! Tik-tak, tik-tak, tik-tak.
Köszönöm, Wilder.
Egy bizonyos Mr. Melas keresi, Mr. Holmes.
Adjon 5 percet. Meg kell nyernem, egy fogadást.
Legyen inkább 15.
Tik-tak.
Mr. Holmes, tanácsért jöttem.
- Azt könnyen kap. - És segítségért.
Az már nem olyan könnyű.
Valami történt, Mr. Holmes. Valami... szokatlan.
És... ijesztő.
Akkor szerencséje van.
Szerencsém?
Ezek a specialitásaim. Ez roppant ígéretes.
Holmes...
Kérem... mondja el, mi aggasztja ennyire?
Én hosszasan gondolkodtam, hogy mit tegyek,
majd eszembe ötlött, hogy a férjem ismerte
az ön bátyját, és talán rajta keresztül...
Az a helyzet, hogy nem vagyok benne biztos, hogy ez az ön hatáskörébe tartozik, Mr. Holmes.
Nem?
Uram segíts! Azt hiszem, inkább papra lenne szükség.
És mit tartogat számára a reggel, kedvesem?
Fárasztó hímzés?
Kimerítő találkozó a kalaposnővel?
Remélem csak tréfál, Eustace?
Mi történt?
Eustace?
Daniel, Sophie, menjetek játszani!
De mama...
Csináljátok, amit mondtam. Gyorsan!
Eustace, mit jelent ez?
Halált.
Tessék?
Halált jelent.
Vagyis, semmi... semmiség.
Én... tévedtem.
Drágám, egész elsápadt.
Semmiség.
Eustace...
Megtartotta a borítékot?
A férjem összetépte, de üres volt.
Se név, vagy cím, semmi.
Mondja, járt Sir Eustace Amerikában?
- Nem. - A házasságuk előtt sem?
Tudtommal nem.
Kérem, folytassa ezt a lebilincselő történetet.
Nos, ez előbbi, múlt hét hétfő reggel történt.
Két nappal később, szerdán
látta őt először a férjem.
Kit?
Eustace?
Eljött értem, Louisa!
Istenem, segíts! A bűneim utolértek!
Ki jött el? Eustace, megijeszt.
Nézze! Nézze!
Nem látja?
Nem, senkit sem látok.
Eltűnt.
Annyi titka van előttem. Ez is az egyik közülük?
Kit látott?
Ő volt az!
Az Ara volt!
És ön semmit sem látott?
Semmit.
- A férje leírta...? - Nem, ma hajnalig.
Eustace!
Eustace?
Eustace!
Blast!
Eustace!
Merre van? Én vagyok az!
Ne felejts el engem.
Emlékezz a leányra.
A molnár lányra.
Ki maga?
Követelem, beszéljen! Ki maga?
Eustace, beszéljen hozzám. Isten nevére!
Ő...
Emelia Ricoletti.
Ne! Ne... maga...
Nem.
Kérem!
Me éjjel, Eustace Carmichael, meghalsz!
- Holmes? - Csendet, Watson!
De Emelia Ricoletti, az Ara.
- Hallott róla? - Bocsásson meg Watson-nak.
Szinte mániákusan szereti kijelenteni az egyértelműt.
Megkérdezhetem, hogy volt a férje ma reggel?
Nem hajlandó beszélni a dologról.
- Természetesen, sürgettem, hogy menjen el. - Nem, nem! Ott kell maradnia!
Maga nem gondolja, hogy veszélyben van?
Dehogy is nem. Valaki meg akarja ölni, de ez jó. Nem lehet csali nélkül csapdát állítani.
- A férjem nem csali, Mr. Holmes. - Nem, de még lehet. Ha jól keverjük a lapjainkat.
Figyeljen jól. Azonnal haza kell mennie.
Dr. Watson és én a következő vonattal követjük.
- Egy pillanatot sem veszthetünk, Sir Eustace-t megölik az éjjel. - Holmes.
És ezt talán... el kéne kerülni.
- Határozottan. - Határozottan el kéne kerülni.
Az öcsém természetesem elvállalta az ügyet.
Most az ön dolga, hogy szemmel tartson mindent.
De ő nem tudhatja meg, hogy ön nekem dolgozik.
Megértette, Watson?
Számíthat rám, Mr. Holmes.
- Nem gondolja, hogy... - Nem, és magának sem kéne.
Nem tudja, mit akartam mondani.
Azt akarta mondani, hogy természetfeletti erők is
szerepet játszhatnak. Én pedig a képébe nevettem volna.
De az Ara, Holmes. Ismét Emelia Ricoletti.
Egy halott nő járja a Földet.
- Megdöbbent, Watson. - Valóban?
Mióta van magának fantáziája?
Talán mióta meggyőztem az olvasókat, hogy ön, az elvtelen,
drogfüggő, valamiféle úri hős.
Igen, most, hogy említi, ez egészen figyelemre méltó volt.
Abba viszont nyugodjon bele, hogy nincsenek szellemek ebben a világban.
Kivéve, amiket magunknak teremtünk.
Elnézést, mit mondott?
Szellemek, amiket magunknak teremtünk. Hogy érti?
Somnambulismus.
Hogy mondja?
Alvajárok. Ez minden. Elég gyakori probléma.
Azt hittem, maga orvos.
Az egész, csak egy... Rossz álom volt.
A boríték tartalma is, amit kapott?
Az meg csak egy rossz vicc.
Nos, a feleségének nem úgy tűnt, uram.
- Ő egy hisztérika. Hajlamos a túlzásra. - Nem.
- Elnézést, mit mondott? - Azt mondtam nem, nem hiszterika.
Egy nagyon intelligens, ritka perceptív nő.
A feleségem fenyegtést lát egy narancsmagban.
A felesége képes világokat látni ott,
ahol senki más nem lát semmi érdekeset.
Valóban?
És erre miből következtet, Mr. Holmes?
Hozzáment magához.
Gondolom, talált rá okot.
Megteszem, ami tőlem telik, hogy megmentsem ma éjjel az életét,
de segítene, ha elmondaná, hogyan kapcsolódik a Ricoletti-ügyhöz.
Ricoletti?
Igen, részletesen ha lehetne.
Sosem hallottam arról a nőről.
Érdekes. Nem említettem, hogy nő.
Kitalálunk magunk is. Remélem, reggel újra látom.
Nem fog.
Ebben az esetben, sajnos a meggyilkolását kell majd megoldanom. Szép napot!
Nos, ön megpróbálta.
Gondoskodjon róla, hogy Lady Carmichael megkapja ezt. Köszönöm. Jó napot!
- Rendben, uram. - Mi volt ez?
Lady Carmichael ma éjjel egyedül alszik,
erős fejfájásra hivatkozva.
Minden ajtó és ablak be lesz zárva.
Azt hiszi, hogy a szellem, az Ara,
megkísérli majd ismét kicsalni Sir Eustace-t?
Minden bizonnyal. Mi másért lenne a baljósló fenyegetés?
- "Ma éjjel meghalsz!" - Csak nem fogja követni?
Nehéz megjósolni, hogy mit fog csinálni.
- Bűntudat rágja a lelkét. - Bűntudat? Miért?
Valamiért a múltjában. A narancsmagok emlékeztetők voltak.
- Nem egy vicc? - Egyáltalán nem.
A narancsmagok hagyományos jelzői a bosszúálló halálnak
Amerikában.
Sir Eustace nagyon is jól tudja ezt,
ahogy azt is tudja, miért büntetnék meg.
Valami köze van Emelia Ricoletti-hez?
Gondolom. Mindannyiunknak van múltja, Watson. Szellemek.
Árnyékok, amik meghatározzák, minden napunkat.
Sir Eustace tudja, hogy meg van jelölve.
Van, amitől a gyilkosságnál is jobban fél.
Azt hiszi, hogy pokolba fogja rángatni Mrs. Ricoletti
feltámadt holtteste.
Ez teljes képtelenség, ugye?
Istenemre, igen. Hozta a revolverét?
Mit érne az, egy szellem ellen?
- Pontosan. Szóval elhozta? - Igen, természetesen.
Akkor jöjjön, Watson, jöjjön. A játszma már elkezdődött.
- Bukjon le Watson, az istenért! - Bocsánat, a görcs.
- Ég még a lámpa? - Igen.
Aludni tér Sir Eustace.
És már Lady Carmichael is.
Alszik a ház.
Édes istenem! Ez életem leghosszabb éjszakája.
Türelem, Watson.
Még csak éjfél van.
Tudja, ritka, hogy így ülünk együtt, mi ketten.
Remélem is. Gyilkosság áll a küszöbön.
Két régi barát csak beszélget. Csak úgy mindenféléről.
Férfi a férfival.
Szóval, figyelemre méltó asszony.
- Ki? - Lady Carmichael.
A gyengébbik nem az ön szakterülete, Watson.
- Ha maga mondja. - Tetszett magának, "ritka perceptív nő".
És csodálatos, magas szemöldökök. Észrevettem, amint belépett a szobába.
- Huh, túl jó magának. - Gondolja?
Nem. Maga gondolja. Láttam.
Ellenkezőleg. Nincs semmi véleményem róla.
De, igen.
- Engem nem érdekel a házasság. - És miért nem?
Mi van magával ma este?
Az órájában van egy fénykép.
Egyszer megpillantottam. Úgy hiszem, Irene Adler.
Nem megpillantotta. Megvárta, amíg elalszom,
- és megleste. - Igen, így történt.
- Tényleg azt hitte, nem veszem észre? - Irene Adler.
Csodálatos ellenfél, figyelemre méltó kaland.
- Nagyon szép fotó. - Miért beszél így?
- Miért akar olyan elszántan egyedül lenni? - Jól van, Watson?
Ez olyan különös kérdés?
Egy bécsi elmeorvostól, nem.
Egy visszavonult katonaorvostól, viszont az.
Holmes, megállapíthatjuk,
- én vagyok a legjobb barátja. - Egyetértek.
Pillanatnyilag egy teljesen normális
társalgást próbálok folytatni magával.
Kérem, ne tegye.
Miért kell egyedül lennie?
Ha romantikus kapcsolatra gondol, Watson,
márpedig ettől tartok, mint már gyakran elmagyaráztam,
az érzelmek számomra nem kívánatosak.
Ez hiba, egy érzékeny műszernél.
- Repedés a lencsén. - Repedés a lencsén, igen.
- Látja, már mondtam mindezt. - Nem, én írtam ezeket.
- Saját magát idézi a Strand Magazin-ból. - Nos, pontosan.
Ezek az én szavaim, nem a magáé!
Ez az az énje, amit a közönségnek mutatok.
Az elme, szív nélkül. Egy kalkuláló gép.
Én írtam mindezt, Holmes. És az olvasók bedőltek neki.
De én nem hiszem el.
- Írnom kéne a szerkesztőjének. - Maga egy élő, lélegző férfi.
- Élt már azelőtt is, van múltja. - Mim?
Kell, hogy legyen...
Mim?
- Tudja. - Nem.
Tapasztalatok.
Adja ide a pisztoját. Hirtelenjében szükségét érzem, hogy használjam.
A fenébe is, Holmes! Maga hús-vér, érzelmei vannak,
meg...
Kell, hogy legyenek... Szükségletei.
Istenemre! Még sosem akartam ennyire,
hogy megtámadjon egy gyilkos szellem.
Mint a barátja, és valaki aki aggódik magáért...
Mi tette önt ilyenné?
Watson...
Semmi sem tett engem ilyenné.
Én tettem.
Rőtszakáll?
Édes Istenem!
Mit csináljunk?
Miért nem beszélgetünk?
Mrs. Ricoletti, gondolom!
Kellemes éjszaka, az évszakhoz képest.
Ez nem lehet Holmes. Nem lehet!
Nem, nem lehet.
- Zárva? - Ahogy kérte.
Ez egy betört ablak volt, nem?
Nekünk csak egy törött ablakkal kell foglalkoznunk.
- Maradjon itt, Watson. - Tessék? Nem.
Minden ajtó és ablak zárva van.
Ez az egyetlen út kifelé. Magára itt van szükségem.
- De a hang közelről jött. Erről az oldalról kellett jönnie! - Maradjon itt!
Nem!
Megígérte, hogy megvédi! Megígérte!
Maga...
Maga ember, tudom.
Az kell, hogy legyen.
Nem kell, hogy sötétben ácsorogjunk itt.
Elvégre ez a 19. század.
Ne felejts el engem!
Watson!
- Ott van! Ott van, lent! - Ne mondja, hogy elhagyta a posztját!
Tessék? Holmes, ott van, láttam!
Üres, maga miatt!
Elrepült a madárka.
Nem! Nem, Holmes! Nem az, amire gondol.
Láttam! A szellemet!
Nincsenek szellemek!
Mi történt? Hol van Sir Eustace?
Halott.
Nem a maga hibája, tudja.
- Nem, igaza van. - Örülök, hogy ön is így látja.
Watson is legalább annyira felelős.
Ketten együtt sikerült elrontanunk az ügyet.
Arra vállalkoztam, hogy megvédem ezt az embert.
Most itt fekszik egy tőrrel a mellkasában.
Valójában arra vállalkozott, hogy kinyomozza a gyilkosságát.
De abban bíztam, hogy nem lesz rá szükség.
Mit tud mondani, doktor?
Nos, nagy erővel szúrták le.
Akkor egy férfi tette?
Lehetséges.
Nagyon éles a penge, lehetséges, hogy egy nő volt?
Elméletileg, igen. De mi tudjuk ki tette, láttuk őt.
- Watson! - Saját szemeimmel láttam a szellemet!
Semmit sem látott! Csak azt, amit akartak, hogy lássunk!
Maga mondta, hogy nincs fantáziám.
Akkor használja az agyát, mivel ha kizártuk a lehetetlent, ami itt a szellem,
és minden mást figyelembe veszünk, ami most a megoldás, ami annyira
- egyértelmű, hogy még Lestrade is meg tudja oldani! - Köszönöm!
Felejtse el a túlvilági szellemeket!
Csak egy gyanusított van, akinek indítéka és lehetősége is volt.
- Ennyi erővel üzenetet is hagyhattak volna. - Hagytak üzenetet.
És akkor ott van még a másik törött ablak is.
- Milyen másik betört ablak? - Pontosan! Nincs másik.
Az egyetlen betört ablak az, amin át Watson-nal együtt bementünk.
Mégis, előzőleg határozottan hallottuk...
Mit mondott? Az üzenetről, mit mondott?
- Azt mondta, a gyilkos hagyott üzenetet. - Nem, nem hagyott.
Van egy üzenet erősítve a tőrhöz. Látnia kellett!
- Nincs üzenet. - De van.
Nem volt, amikor megtaláltam a testet.
Holmes?
Mi az?
HIÁNYZOM?
Hogyan?
Mit hogyan?
Hogy került hozzád?
A bűnögyi helyszínen hagytam.
"Bűnügyi helyszín". Honnan szeded, ezeket a különös kifejezéseket?
Hiányzik?
Moriarty halott.
És mégis...
Sosem találták meg a testét.
Ez várható, ha letaszítasz egy matematika professzort egy vízesésbe.
A tiszta észt legyőzte a puszta melodráma.
Az életed dióhéjban.
Honnan szeded ezeket a különös kifejezéseket?
Megint híztál?
Tegnap láttál. Szerinted lehetséges?
Nem.
És mégis, terebélyesedtem.
Mit mond ez Anglia elsőszámú detektívének?
Csak Anglia?
Mélyen vagy Sherlock, mélyebben, mint valaha voltál.
- Írtál listát? - Miről?
Mindenről. Kelleni fog a lista.
Jó fiú.
Nem, még nem fejeztem be.
Moriarty-nak talán más a véleménye.
El akarja vonni a figyelmemet. Hogy félrevezessen.
Igen.
Ő a repedés a lencsén, a légy a levesben,
a vírus az adatbázsiban.
Be kell fejeznem.
Ha Moriarty kiemelkedett Reichenbach katlanjából.
Akkor meg fog keresni.
Várni fogom.
Igen.
Tartok tőle, hogy valóban.
Nem, egy morzsát sem.
A sajtótól nem lehet megszabadulni. Még mindig kint vannak a riporterek.
Végig ott voltak. Nem tudok megszabadulni tőlük.
Elkopik a lábam, a sok teafőzéstől.
Miért készít neki teát?
Nem tudom, csak csinálom.
Azt mondta, "csak egyetlen gyanusított van". Majd csak elsétál.
És most nem magyarázza meg.
Ami fura, mert szereti ezt a részt.
Azt mondta olyan egyszerű, még én is meg tudom oldani.
Biztosan túlzott.
Mit gondol, mit csinál?
- Azt mondja, vár. - Mire?
Az ördögre. Nem csodálkoznék, ha betoppanna.
Mindenféle megfordul itt.
- Rendben, táviratozzon, ha bármi történik. - Rendben.
Minden, amit mondhatnék, már biztos átsuhant az agyán.
Akkor már biztos a válaszom is, átsuhant az önén.
Mint egy golyó.
Veszélyes szokás.
Csőre töltött revolvert tartani a köntöse zsebében.
Vagy csak örül, hogy lát?
Bocsássa meg az óvintézkedéseimet.
Zokon venném, ha nem tenné.
Nyilván, én is felkészültem.
Szeretem a szobáit. Az illat olyan...
férfias.
Biztos vagyok benne, hogy már ismeri korábbról.
Sosincs itt, mindig a Strand-es kalandjait élvezi.
Mondja, az illusztrátor is magukkal megy?
Pózolnia kell... a dedukciók közben?
Tudok mind a 6 alkalomról, amikor meglátogatta a lakást,
- a távollétemben. - Tudom, hogy tudja.
Mellesleg, meglepően kényelmes az ágya.
Tudta, hogy a por nagy részét emberi bőr alkotja?
Igen.
Nincs ugyan olyan íze. A friss bőr jobb.
- Csak egy kicsit ropogós. - Miért nem ül le?
Valójában ezt minden ember tudja.
Por, ami arra vár, hogy felkavarják.
És mindenre rátelepszik.
Ott van minden lélegzetben, ott táncol minden napsugárban,
mint elkopott emberek.
Bámulatos, bizonyára. Nem ül le...?
Emberek, emberek, emberek! Semmit sem lehet tisztán tartani.
Bánja, ha ezt elsütöm?
Csak, hogy kitisztítsam.
Pontosan. Ne játsszunk tovább!
Nincs szükségünk játékokra, hogy megöljük egymást.
- Hol van abban az intimitás? - Üljön le!
- Miért? Mit akar? - Maga akart idejönni.
Nem igaz. Tudja, hogy ez nem igaz.
Mit akarsz, Sherlock?
Az igazat.
Azt. Az igazság unalmas!
Nem számított arra, hogy felbukkanok a tetthelyen, igaz?
Szegény öreg Sir Eustace. Azt kapta, amit megérdemelt.
De meg nem tehette.
És aztán? Számít ez? Hagyja abba! Hagyja abba!
Téged nem érdekel Sir Eustace, vagy az Ara, vagy bármi más ebből.
Az egészben csak egy dolgot találsz érdekesnek.
Tudom, mit műveltél.
Az Ara a szájába vette a pisztolyt, és ellőtte a feje hátulját,
majd visszatért.
Lehetetlen. De megtette.
És tudnod kell hogyan.
Hogyan?
Ugye?
Romba dönti a világodat, hogy nem tudod.
Próbál megállítani. Elterelni, félrevezetni engem.
Nem azért, mert ez emlékeztet egy másik esetre?
Mintha ez megtörtént volna már egyszer?
Nincs új a nap alatt. Mi volt az?
Mi volt az az ügy?
Emlékszel?
Mrs. Hudson tapétája érdekében, figyelmeztetnem kell rá,
hogy egy rossz mozdulat, és maga halott.
Bocsánat...?
Halott.
Azt kell mondanom, ez aztán letisztítja a pókhálókat.
Hogy nézek ki?
Nos?
Most őszintén! Nagyon látszik?
Szétloccsantotta a saját agyát. Hogy élhette túl?
Talán, ha hátrafésülöm...
Láttam meghalni.
Miért nem halott?
Mert nem a zuhanás az, ami megöl, Sherlock.
Neked aztán igazán tudnod kéne. Nem a zuhanás.
Sohasem a zuhanás.
Hanem a landolás.
Landoltunk, uram.
Leszálltunk.
Ne, ne, ne most, ne most!
Ne most! Ne most!
Remélem kellemes útja volt, uram.
Nos a vártnál valamivel rövidebb
volt a számüzetés, öcsém.
De valószínűleg kielégítő, figyelembe véve az OCD-det.
- Vissza kell mennem! - Tessék?
Én... majdnem ott voltam. Majdnem megvolt!
Mi a csudáról beszélsz?
Visszamenni, hova? Szinte még el se ment.
Ricoletti és az elrettentő felesége! Nem értitek?
Persze, hogy nem. Mert ennek semmi értelme, Sherlock.
Ez egy híres eset volt, 100 évvel ezelőtt.
Eltárolva a hard drive-omon. Halottnak tűnt, de aztán visszajött.
- Mi? Mint Moriarty? - Fejbelőtte magát, pont mint Moriarty.
De csak most tudta meg.
Csak most tudtuk meg. Ő van minden TV képernyőn az országban.
Igen? És? 5 perce hívott Mycroft.
Meddig jutottatok? Mit csináltatok?
Sokkal inkább maga, hol "járt" ezalatt?
- Az Elme Palotámban voltam, természetesen. - Természetesen.
Azt teszteltem, én hogyan oldottam volna meg az esetet,
- ha ott lettem volna 1895-ben? - Sherlock.
Minden részlet tökéletes volt.
Ott voltam mindenütt, elmerültem...
Hát persze, elmerültél.
John blogját olvasta, azt amikor találkoztatok.
Segít, ha olyan valaki szemén át látom magam néha,
akinél sokkal okosabb vagyok.
Tényleg azt hiszed, bárki is hisz neked?
Nem. Tényleg képes rá, láttam.
Az Elme Palota, mintha egy külön világ lenne a fejében.
Igen, és vissza kell mennem.
Az Elme Palota, egy memória módszer, tudom mire képes.
Ahogy azt is, hogy mi az, amire biztosan nem.
Talán van 1-2 dolog, amit én tudok, te meg nem.
Igen, van.
Írtál listát?
Híztál. Ez a mellény egyértelműen újabb, mint a zakó.
- Hagyd abba! Csak hagyd ezt abba! Írtál listát? - Miről?
Mindenről, Sherlock. Mindenről, és amit beszedtél.
Nem, ez nem az, csak transzba esik. Láttam már máskor is.
Van egy megállapodásunk az öcsémmel, azóta a nap óta...
Akárhol is találom meg,
akármilyen sikátorban, vagy menedéken...
Mindig lesz egy lista.
Nem vehette be mindezt az utolsó 5 percben.
Már be volt lőve, mielőtt felszállt a gépre.
Nem úgy tűnt.
Senki sem tud úgy megtéveszteni, mint egy függő.
Nem vagyok függő, csak használom.
Hogy enyhítsek az unalmamon, és időnként élesítsem a gondolataimat.
Az isten szerelmére! Ezek megölhetik!
- Bele is halhat! - Kontrollált használat, általában nem végzetes,
ahogy az önmegtartóztatás sem ad halhatatlanságot.
Mit csinál?
Emelia Ricoletti. Rákerestem.
Gondolom nem ártana.
Hozzáférek az MI-5 archívumának legtitkosabb szintjéhez is.
Igen, pont ott nézem.
Mit gondol az MI-5 védelmi rendszeréről?
Azt, hogy jó ötlet lenne.
Emelia Ricoletti, "megoldatlan", ahogy mondja.
Nem tudnátok mind befogni, csak 5 percre!
Vissza kell mennem.
Már majdnem ott voltam, amikor mind beléptetek, és elkezdtetek ugatni!
"Ugatni?" Elnézést, csak nem megzavartuk?
Sherlock, figyelj rám.
Nem, az csak felbátorít.
- Nem haragszom rád. - Máris megkönnyebbültem.
Igazán aggódtam... Nem, várj csak.
Egyáltalán nem aggódtam.
Korábban is melletted álltam.
Most is számíthatsz rám.
Mindig ott leszek neked.
Ez az én hibám volt..
Semmi közöd ehhez.
- Egy hét egy börtön cellában. Látnom kellett volna. - Mit?
Hogy a te esetedben,
a magánzárka azt jelenti, hogy összezárlak a legrosszabb ellenségeddel.
Az isten szerelmére!
Morfium, vagy kokain?
Mit mondott?
Nem mondtam semmit.
De igen, azt mondta...
Mi volt ma? Morfium vagy kokain?
Holmes?
Morfium, vagy kokain? Melyik volt ma?
Feleljen!
Itt volt Moriarty.
Moriarty halott.
Egy repülőgépen voltam.
Egy min?
Ott volt maga is, és Mycroft is.
El sem hagyta a szobát, Holmes.
Meg sem mozdult.
Szóval, morfium, vagy kokain?
Kokain. 7%-os oldat.
- Szeretné kipróbálni? - Nem.
Viszont szeretném megtalálni az összes drogját,
és kiszórni az ablakon.
Megpróbálnám megállítani.
Ez esetben, elég erőteljesen emlékeztetném rá, hogy
melyikünk a katona, és melyikünk a drogfüggő.
Maga nem katona, maga orvos.
Katonaorvos,
ami azt jelenti, hogy el tudom törni az összes csontját, eközben meg is nevezem őket.
Kedves Watson-om, ne engedje, hogy az érzelmei vezessék a döntéseit.
Ügy közben sosem.
Megígérte, ügy közben sohasem.
- Nem, ezt csak az egyik történetében mondtam. - Nézze,
boldogan játszom a bolondot.
Rohanok a nyomában, mint egy ütődött,
csakhogy okosabbnak tűnjön, ha ez kell.
De az isten szerelmére! Becsülje meg magát egy kicsit jobban!
- Miért? - Mert az embereknek szükségük van magára.
Miféle embereknek? Miért? Az ostoba történetei miatt?
Igen, az "ostoba történeteim" miatt.
Mr. Holmes!
Távirat, Mr. Holmes.
Mi az? Mi a baj?
- Mary. - Mary? Mi van vele?
- Lehetséges, hogy veszélyben van. - Veszélyben?
Nincs vesztegetni való időnk!
Most a kokain beszél magából?
Milyen veszélyben lehet Mary?
- Biztos vagyok benne, hogy csak a barátait látogatja. - Jöjjön!
Mi történik?
Megfelelő állapotban van ehhez egyáltalán?
Mary-ért mindig, természetesen. Sose kételkedjen, Watson.
Azt soha.
Holmes?
Jól vagyok! Jól vagyok.
Ne ezt.
Ezt.
- Miért? - Mert maga Sherlock Holmes. Tegye fel azt az átkozott sapkát!
Kocsi! Kocsi!
Szóval, árulja el, hol van?
Mondja meg, mi folyik itt?
Jó öreg Watson.
Mivel is tölthetnénk az időt, ha maga nem kérdezősködne?
Sherlock, mondd meg hol van a nyavalyás feleségem, te felfuvalkodott hólyag,
vagy kiverem belőled!
Holmes, hol van?
Egy régi templomban.
Azt hiszi, megtalálta a megoldást, és emiatt jelentős
veszélynek tette ki magát.
Milyen remekül választott feleséget!
Mi az ördög?
Megtaláltam őket.
- Mi folyik itt, Mary? - Ez mindennek a középpontja, John.
Az összeesküvés középpontja.
Édes istenem, mi ez a hely?
És mi az ördögöt keres maga itt?
Vizsgálódtam.
Mr. Holmes kért meg rá.
Holmes, hogy tehette?
Nem, nem ő. Az okosabbik.
Egyértelmű volt, hogy ezt nem lehetett egyedül kivitelezni.
Az az elméletem, hogy Mrs. Ricoletti-nek volt segítsége.
A barátai segítették.
- Bravo, Mary. "Az okosabbik?" - Én...
Én azt hittem, elveszítem.
Azt hittem, talán elhanyagoltuk
- egymást. - Nos, maga költözött ki.
Mary-hez beszéltem.
Mycroft-nak dolgozik?
Szereti rajta tartani a szemét az őrült testvérén.
És pont volt kéznél egy kém. Sosem merült fel magában, hogy
- a felesége túl jól képzett ápolónőnek? - Természetesen nem,
mert tudja, hogy mire képes egy ápolónő.
- Mikor merült fel önben? - Attól tartok, csak most.
Nehéz lehet,
a lassú kis öcsinek lenni.
Ideje felpörögnöm. Elég a fecsegésből, koncentráljunk.
Igen, rendben. Miről van szó?
- Mit akarnak elérni? - Miért nem megyünk és derítjük ki?
Pardon! Sosem tudok ellenállni egy gongnak.
- Vagy egy kis színpadiasságnak. - Nem gondoltam volna.
Bár úgy tűnik, e téren osztják a nézeteimet.
Ragyogó.
Elsőrangú színház!
Megtapsolom az előadást.
Emelia Ricoletti lelövi magát,
majd látszólag visszatért a sírból, hogy megölje a férjét.
Szóval...
Hogy csinálta?
Vegyük sorra az eseményeket.
Mrs. Ricoletti igen hatásosan, magára vonja mindenki figyelmét.
Maga!
Maga?
Vagy én?
Az egyik pisztojt a szájába veszi,
miközben valójában a másikat süti el a földre.
Egy segítője befröcsköli vérrel a függönyöket,
így látszólagos öngyilkosságát
egy egész rémült tömeg tanusítja.
Egy, Mrs. Ricolettire nagyon hasonlító holttestre kicserélik,
később ezt szállítják a hullaházba.
Egy egyszerű kis öngyilkosság nem érdekli különösebben a Scotland Yardot.
Eközben a valódi Mrs. Ricoletti elmenekül.
Most jön az igazán okos rész.
Mrs, Ricoletti meggyőz egy őt jól ismerő kocsist,
hogy állítsa meg a férjét, a kedvenc drog barlangja előtt.
A tökéletes díszlet, a tökéletes drámához.
Ki maga? Mit akar?
Emelia?
Segítség!
Egy tökéletes azonosítás.
A néhai Mrs. Ricoletti visszatért a sírból,
és egy kis ügyes sminkkel
már meg is van, a bosszúszomjas szellem haragja.
Már csak egy dolog volt hátra.
Gyorsan, csak semmi sírás.
Már csak ki kellett cserélni a holttestet
az igazi Mrs. Ricoletti holttestére a hullaházban.
Ezúttal bárki is akarná beazonosítani,
már biztosan ő lesz az.
De miért tenne ilyet?
Meghaljon, csak azért, hogy bizonyítson valamit?
Minden remek ügynek vannak mártírjai.
Minden háborúban vannak öngyilkos akciók, és tévedés ne essék, ez egy háború.
Az emberi faj egyik fele háborúban áll a másikkal.
A közöttünk élő, láthatatlan hadsereg,
gondoskodnak otthonainkról,
nevelik a gyerekeinket.
Figyelembe se véve,
lenézve.
Még csak nem is szavazhatnak.
De mindazonáltal, egy hadsereg,
készen rá, hogy fellépjen a legjobb okokból.
Hogy helyre hozzon egy, az emberiséggel egyidős igazságtalanságot.
Látja, Watson? Mycroft-nak igaza volt.
Ez egy háború, amit el kell vesztenünk.
Haldoklott.
- Ki? - Emelia Ricoletti.
Egyértelmű jelei voltak, hogy TBC-s volt.
Kétlem, hogy sok ideje lett volna hátra.
Inkább úgy döntött, számítson valamit a halála.
Már ismerte a titkos amerikai társaságokat.
És képes volt alkalmazni a megfélemlítési módszereiket,
hogy nyilvánosan, nagyon nyilvánosan
szembesítse Sir Eustace Carmichael-t múltbéli bűneivel.
Ismerte az Államokból.
Mindent megígért neki.
Házasságot, pozíciót.
Majd miután megkapta a nőt...
..eltaszította magától.
És ott hagyta magányosan, és pénz nélkül.
Hooper!
Holmes.
Csak a rekord kedvéért, Holmes, engem ő nem ejtett át.
Engem miért nem említ soha sem, uram?
Azt hittem, Emelia megtalálta a boldogságot Ricoletti oldalán,
de ő is egy dúvad volt.
Emelia Ricoletti a barátunk volt.
El se tudják képzelni, hogy hogyan bánt vele az az alak.
De az Ara. Holmes, láttuk őt.
Igen, Watson, láttuk.
Az üvegcsörömpölés?
Nem egy ablak volt.
Csak egy régi színházi trükk.
- Ez nem lehet, Holmes. Nem lehet! - Valóban nem.
'Pepper-szellemének' hívják.
Egy valós ember egyszerű tükrözése üveggel.
Csak ott hibáztak, hogy eltörték az üveget, amikor el akarták vinni.
Nézzen körbe.
Ez a terem tele van Arákkal.
Ha egyszer fellázadnak,
bármelyikükből válhat
bosszúálló szellem.
Egy legenda, ami félelmet kelt bármely rossz szándékú
férfi szívében.
Egy szellem, aki kísérti a büntetlen dúvadokat,
akikkel már rég le kellene számolni.
Öntudatra ébredt fúriák csoportja.
Nők, akiknek én...
MI hazudtunk, elárultuk őket.
Nők, akiket figyelmen kívül hagytunk, és becsméreltünk.
Ha egyszer az ötlet megszületik,
már nem lehet elhallgattatni.
Ez egy céltudatos ember munkája.
Valaki, aki első kézből értesült Sir Eustace lelki terrorjáról.
A sötét titokról,
amit mindenki elől titkolt, kivéve a legközelebbi barátait,
beleértve Emelia Ricolettit.
A nőt, akit a férje évekkel korábban bántalmazott.
Ha eltekintünk a szellemtől,
már csak egy gyanúsítottunk marad.
Nem igaz, Lady Carmichael?
Egy apró részlet azonban nem teljesen illik a képbe.
Miért vont be engem, hogy megakadályozzam a gyilkosságot?
Nos?
"Nem illik a képbe. Nem illik a képbe"
Persze, hogy nem illik a képbbe, mert nem valós!
Sherlock.
Kukucs!
Ne!
Ne, maga nem...
Nem lehet maga!
De most komolyan!
A jelmezek, a gong?
Zseniális bűnözőként kijelenthetem,
nem igazán vannak gongjaink, vagy spéci jelmezeink.
Mi folyik itt?
Ez elég bárgyú már neked?
Elég gótikus? Elég őrült, még neked is?
Nincs értelme, Sherlock.
Mert nem valós.
- Semmi sem. - Miről beszél?
Ez mind csak a fejedben van!
Sherlock?
Holmes!
Csak álmodsz.
Álmodik?
És itt is van.
Azt hittem egy pillanatra, hogy elvesztettünk.
Csak, hogy tudjam, ez neked a "kontrollált használat"?
Mrs. Emelia Ricoletti. Tudnom kell, hol temették el.
- Hogyan? 120 éve? - Igen.
Ez hetekbe telne, még ha van is róla feljegyzés.
- Még az én forrásaimmal is. - Megvan.
Nem értem, miért fontos ez?
Tudnom kell, hogy igazam volt-e. Akkor biztos leszek.
- Mármint arról, hogy csinálta Moriarty? - Igen.
De ebből semmi sem történt meg, csak a fejében.
Csak a nyomozásom volt képzelgés,
a bűntett megtörtént, pont, ahogy elmondtam.
A sírkövet a barátai állíttatták.
- Nem tudom mire számíthatunk itt. - Meg kell próbálnom.
Mrs. Ricoletti-t ide temették, de mi lett a másikkal?
A másik holttesttel, akire kicserélték a hamis öngyilkossága után?
- El kellett vinniük, természetesen. - De hova?
Nos nem ide.
Pedig... Ez az, amit tenniük kellett.
Az összeesküvőknek volt egy belső embere.
Találtak egy testet, akár csak Molly Hooper talált egyet nekem, amikor...
De ez most nem igazán tartozik ide.
Ezt nem gondolhatja komolyan!
Ezért jöttünk ide. Tudnom kell.
Úgy beszél, mint egy drogos.
Nekem ez fontos!
Nem, ez csak az elvonási tünet.
- John... - Moriarty visszatért.
Van egy ügyünk, van egy valós problémánk.
Az a következő a listán. Csak előbb hadd tegyem meg ezt.
Nem mindig hagyja mindenki, hogy azt csináljon, amit akar.
- Ezért jutott ebbe az állapotba! - John, kérem...
Nem, nem megyek bele ebbe a játékba, Sherlock. Már nem.
Ha kész dolgozni, hívjon fel.
- Haza viszem Mary-t. - Hogy, mit csinálsz?
- Mary hazavisz engem. - Na igy már jobb.
- Tudod, hogy igaza van. - És akkor mi van?
Mindig igaza van, ez unalmas!
Segítesz nekem?
"Cherchez la femme." ("Keresd az asszonyt!")
A láda tiszta.
Biztos alá temették el.
A koporsó alá kellett temetniük.
Pech, Sherlock.
Talán máshogy szabadultak meg a testtől.
- Nem... - Több, mint valószínű.
Mindenesetre, már nagyon régen volt.
Most ennél némileg sürgősebb gondunk van, kisöcsém.
Moriarty? Visszatért a halálból?
"Ne felejts el engem!"
Ez?
Értem.
Még mindig álmodom.
Túl mélyen vagy, Sherlock. Túl mélyen.
Gratulálok, te leszel az első ember a történelemben,
akit a saját Elme Palotájaban temetnek el.
A díszlet kissé drámai, nem?
Neked, vagy nekem?
Egyáltalán nem.
Mi maga?
Tudod te azt.
Moriarty.
A bűn Napóleonja.
- Moriarty meghalt! - De nem a fejedben!
Itt sosem leszek halott.
Hard drive-nak hívtad egyszer az agyadat.
Nos, íme egy vírus!
Így ér véget kettőnk számára.
Mindig itt,
mindig együtt.
Csodálatos elméje van, Moriarty.
Csodálom.
Beismerem, talán egyenrangú az enyémmel.
Megható.
Megtisztel.
De amikor ököl harcról van szó,
egy szakadék szélén...
Akkor rövid úton a vízben
fog landolni.
Azt hiszed, olyan nagy és erős vagy, Sherlock!
De nem ellenem.
Én vagyok a gyenge pontod!
Visszahúzlak.
Mindig, amikor megbotlasz, amikor kudarcot vallasz.
Amikor gyenge vagy.
Én ott
vagyok!
Ne!
Ne küzdj ellene.
Csak dőlj hátra, és veszíts!
Lezuhanjunk együtt?
Kettőnknek együtt kell, nem de?
Mindig ez a vége. Csak te,
és én!
Professzor, ha nem bánja, lépjen hátrább a barátomtól.
Úgy érzem, kissé zavarónak találja a figyelmét.
Ez nem ér! Ti mindig ketten vagytok!
Mindig ketten vagyunk. Nem olvassa a Strand-et?
Térdre, Professzor.
Tegye a kezét a tarkójára.
Köszönöm, John.
Mióta szólít engem John-nak?
Meglepődne.
Nem, nem igazán.
Ideje felébredni, Sherlock.
Történetíró vagyok, tudom, ha szerepelek egyben.
Természetesen.
Hát persze, John.
Szóval milyen?
A másik én, azon a másik helyen?
Okosabb, mint amilyennek látszik.
Szóval akkor átkozottul okos.
Átkozottul okos.
Miért nem szöktök el együtt, az isten szerelmére?
Arcátlan.
Sértő.
Megengedi?
Kérem.
- Most rajtam volt a sor. - Valóban.
Hogy tervezi felébredni?
Azt hiszem, így.
Biztos?
Kettőnk közt legyen mondva, John, mindig túl élek egy zuhanást.
De hogyan?
Ez elemi, kedves Watson-om.
- Hiányoztam? - Sherlock, jól van?
Igen, persze. Miért ne lennék?
Mert valószínűleg túladagolta magát. Kórházban kéne lennie.
Nincs rá idő.
Vissza kell mennem a Baker Street-re, Moriarty visszatért.
Szinte remélem, hogy valóban,
ha az megment téged ettől.
Nincs már rá szükségem,
most itt az igazi.
- Dolgom van. - Sherlock...
Ígérd meg.
Mit csinálsz még mindig itt?
Nem kegyelmet kéne nekem szerezned, vagy mit tudom én,
ahogy az egy rendes, nagy testvérhez illik.
Dr. Watson!
Vigyázzon rá.
Kérem.
Sherlock, várjon! Magyarázza meg. Moriarty életben van?
Nem mondtam, hogy életben van. Csak azt, hogy visszatért.
Szóval halott?
Persze, hogy halott. Kiloccsantototta a saját agyát. Ezt senki nem éli túl.
Túladagoltam, hogy ezt bizonyítsam.
Moriarty kétség kívül halott.
De ami fontosabb, hogy pontosan tudom, hogy mire készül.
Repülő masinák...
Ilyen telefon-szerkentyűk.
Miféle őrült képzelgés ez?
Csak az én elképzelésem, hogy hogyan fest majd a jövő,
és, hogy mi ketten, hogy illünk abba bele.
Egy csepp vízből a logika képes
az óceánra vagy a Niagarára következtetni.
Vagy a Reichenbach vízesésre?
- Megírta már az esetet? - Igen.
- Módosítva, hogy egy rikta, sikertelen ügyemnek tüntesse fel? - Természetesen.
A Láthatatlan hadsereg
kalandja.
A fúriák ligája?
A szörny sereg?
Én arra gondoltom, hogy a címe: "A Förtelmes Menyasszony" lehetne.
- Hangzatos. - Megveszik. Rendes gyilkosság is van benne.
Maga a szakértő.
Ami a maga tehetésgét illeti...
Biztos, hogy csak a 7%-os oldatot használja?
Úgy sejtem, növelte az adagot.
Talán kicsit furcsa voltam.
De ezek talán mind bekövetkezhetnek.
Mindenesetre, én biztosan megtalálnám a helyemet abban a világban!
- Nem hiszem, hogy nekem sikerülne. - Téved.
De mindig is tudtam, hogy én különc vagyok a saját koromban.
Fordította: Classy
Sync & Correct: Totya facebook.com/feliratok